PŮVODNÍ SERIÁL NETFLIX
- Dobrý večer. - Dobrý večer.
Terrace House je show se šesti cizinci, kteří žijí společně
a my sledujeme jejich chování.
Připravili jsme krásný dům a auta.
- Neexistuje žádný scénář. - Ano.
V posledním díle...
- Bouřlivé vyhlídky. - Hana byla milá.
Díl začal dobře.
- Byla to zábava. - Hana s Ryem
strávili celý den spolu, protože vyhrála svůj poslední zápas.
Když v dnešním zápase vyhraju šampionát,
mohla bych si tě ukrást...
- na den? - Samozřejmě. Platí.
Začátek byl energický.
- Vzrušující začátek. - Ano.
Splnila svůj slib a vyhrála zápas.
A za odměnu spolu šli do...
lázní Hakone Kowakien Junessun.
- Vybírali spolu plavky. - Žertovali!
Na skluzavkách se neubránili nadšení.
Pak šli do vířivky.
Sblížili se.
Na malou chvíli to vypadalo, že v Terrace House panuje dobrá nálada.
Emika s Rukou zřejmě strávili spoustu nocí sledováním filmů
a společným spánkem.
Zjevně k tomu docházelo často.
Hana byla podezřívavá.
Možná to není správné slovo...
- Všimla si toho. - Jak se chovají.
Myslela si, že se mají rádi.
A ona navrhovala, ať jdeme společně.
Ať ho jdu probudit.
Snaží se dohazovat?
Tak nějak.
Začíná mi to být nepříjemné.
Asi se ti to nelíbilo, protože tam byl Ryo, že?
Já vím, že to je částečně kvůli tomu.
Otevřeně přiznala, že nechtěla, aby Ryo o Rukovi slyšel.
- Bože... - Přiznala to.
A kvůli tomu jsme viděli bitvu na život a na smrt.
Koho by to napadlo?
Člověk by si myslel, že dojdou k rozumnému závěru.
Ale přišly komplikace.
Je mi s ním dobře.
Trávíme spolu hodně času, hrajeme hry a koukáme na filmy.
Proto je těžké si toho nevšimnout.
Je přece pravda, že vy dva zůstáváte dlouho vzhůru,
hrajete hry, koukáte na romantické komedie, spíte vedle sebe...
To jsou fakta, ne?
- To ano, ale... - A ty nemůžeš rozhodovat,
- jak to vnímají ostatní. - Chtěla jsem říct...
Nemůžeš čekat, že vás ostatní
nebudou považovat za partnery, když se tak chováte.
- Hana nepřestává. - Pochopitelně.
Mysleli jsme, že řekne: „Aha, dobře, promiň...“
- Že? - ...a tím to skončí.
Ale naopak.
Hana útočila dál.
Koho by to napadlo?
Hana si myslí,
- že sledování romantických komedií... - Aha.
Uvažuje stejně jako ty, Ryoto.
Pusa na tvář prostě neznamená,
že ti dva spolu chodí.
Nevěřím Emice, že s Rukou jsou jen kamarádi...
Nevěřím tomu.
...když spolu spali na gauči pozdě v noci.
- Jasná lež. - Že?
Hana tomu ani trochu nevěří.
Tohle se muselo stávat často.
- Možná. - Jsou si přece blízcí.
Takže kdyby se dívali na horor, bylo by to lepší?
O to nejde.
- O žánr tady nejde. - Pomohlo by to.
Tým Emika nemá dobrého právníka.
Podle toho, co víme,
by se Hana cítila lépe, kdyby se dívali na horory.
- Nemyslíš? - Možná ano.
- Vážně? - Ona je tak nevinná.
Chápu. Já jsem, co se vztahů týká...
tak zaostalý a automaticky si říkám, že pokud spolu sledují
jakýkoli film, tak spolu musí chodit.
- A jen do půlnoci. - Přesně.
- Takže by se měli vzít. - Já bych je za to zatknul.
Dle mého se provinili smilstvem.
- Jsi tak konzervativní. - Ano.
- Už teď je podezříváš. - Přesně tak.
Vše jsem postavil na křivém obvinění.
- Vyžíváš se v tom. - Tolik vězňů.
Ani jeden z nich netuší, proč jsou v base.
Pořád opakují: „Nevím, co jsem udělal.“
„Za co jsi tady ty?“
„Jen jsem ji při selfie chytil kolem ramen.“
Když pak Emika po rozhovoru odešla,
Hana někomu řekla, aby přišel.
- Ano. - Tam jsme skončili.
Bude to Ryo.
Musí být. Mluvila formálně.
Může to být i Haruka.
- Pravda. - To ano.
Ale to by se mohla jen vrátit do pokoje.
- Byla by tam i Emika. - Jasně, máš pravdu.
Dozvíme se to už za okamžik.
- Přesně tak. - Co když to je Aja Kong?
- Její předchůdkyně? - Její učitelka.
Hanina matka se taky pod Ajou zlepšila.
Zajímavé. Obě ji uznávají.
Páni, ona by mohla přijít.
Jen bychom při jejím příchodu slyšeli: „Jak se opovažuješ!“
To by bylo skvělé.
24. TÝDEN
RŮŽE RŮŽOVÁ
- Copak je? - Promiň, že tě ruším.
- Mrzí mě to, je už pozdě. - To nic. Co se děje?
Zkusím to urychlit.
Měla jsem dojem, že Emika chce chodit s Rukou.
Proto jsem navrhla, aby šli vrátit DVD společně
nebo aby spolu prostě trávili čas.
Nejspíš se jí to dotklo.
Říkala, že jsem to špatně pochopila.
Předtím jsem nevěděla, že pro Emiku je Ruka
jen stejně starý kamarád, se kterým se dobře povídá.
- Aha. - Řekla jsem jí, že to chápu.
A omluvila jsem se...
Několikrát jsem se jí omlouvala.
Přišlo mi, že mě neustále přerušovala,
že jsem to celé špatně pochopila.
A já na to: „Copak jsem neřekla, že to už chápu?“
Ale netlačila jsem na ni, protože si myslím
že ona nedokáže přijmout
zpětnou vazbu, kterou dostane.
Rychleji mluví než poslouchá.
Nevyslechne si, co jí chce ten druhý říct.
Myslím, že si nemáte co vyčítat.
Moc dobře si nerozumíte,
a proto jste si obě přišly nepochopené.
Na Emiku jsem si udělala názor.
Snažila jsem se zjistit, jestli jsem se v ní spletla.
Dávala jsem jí šanci,
ale myslím, že jsem ji odhadla správně.
Jaký z ní máš dojem?
Myslím, že se nedokáže vcítit do druhých lidí.
Ale možná se pletu.
Včera jsme
já a Ryo poslouchali její frustraci z budoucnosti.
Chápu, jaké to je.
Ale ať jsme říkali cokoli,
nic z toho nezabralo.
Ale něčeho jsem si na ní poslední dobou všimla.
Naše rady...
Nebo jinak, když jsme ji vyslechli, řekli jsme náš názor,
ale jako kdyby ji naše slova úplně míjela.
Chápu.
Chce si jen vylít zlost.
Já chápu, že to všichni někdy potřebujeme ventilovat...
Ráda ji vyslechnu a chci pochopit,
co ji k tomu vede.
Chci jí porozumět.
Chci se o ní dozvědět víc,
když spolu budeme trávit čas.
Takové přátelství by se mi líbilo, ale nemyslím si, že se změní.
IIDABAŠI, TOKIO
- Díky, že jste přišli. - Rád vás poznávám.
Chystáme vydání první Peppeho sólové práce
a rád bych si ověřil rozpis.
HARUNA HASHIMOTOVÁ NÁVRHÁŘI
Na pultech chceme být...
ZÁSTUPCE ŠÉFREDAKTORA BIG COMIC SPIRITS
...12. prosince.
Takže 10. listopadu...
Potřebujeme mít vše připraveno pro tisk.
Máme pár nápadů na titulní stránku.
Díky globalizaci
žije v Japonsku skoro 2,7 milionů cizinců.
Myslel jsem, že by bylo dobré zachytit pocity cizince,
který poprvé přijede do Japonska.
- Chápu. - Mám tu náčrt.
- Mingo se fotí s Hachiko. - Rozumím.
- To je... - Skvělý koncept. Líbí se mi.
Krása.
Máš oblíbené anime?
- Mám ráda Crayon Šin-čan... - Volá mi Peppe.
Prosím?
Haló?
Ano?
Co, zítra?
Jo, mám volno.
To bych moc ráda.
Dobře, hodně štěstí v práci.
Dobrou noc. Uvidíme se zítra.
Zítra v osm večer.
- Máme rande v hotelu Prince. - Páni.
- Co si mám vzít? - Jaké šaty?
- Že? - Jo.
Může z toho být něco víc?
Třeba k něčemu dojde.
Možná.
Zítra se asi ukáže spousta věcí.
Já... ale... já nevím.
- Jsem doma. - Vítej doma. Podívej.
- To jsi kreslila ty? Super. - Povedly se, že?
To je Miyu a Gengar. Peppe kreslil to nahoře...
Bojová obrazovka.
Co jsi dnes dělala?
Co jsem dělala?
- Počkej... - Vzpamatuj se.
Co jsem dnes dělala?
- To není dobré. - Ne, počkej...
- Snažím se... - Jsi úplně mimo.
- Stalo se něco? - Co?
Jdu na večeři s Peppem... nebo tedy spíš jdeme na drink.
- Bude to formální, že? - Jo.
Vezmi si něco obzvlášť sexy.
Už toho nech.
Pořád se křeníš.
Co jsi dělala ty?
Byla jsem dnes nakupovat
- a pak si hledala práci. - Hezky.
Musím toho tolik zvážit.
- Proč se tak křeníš? - To nedělám.
Já ti závidím, kéž by mě taky čekalo
- něco tak vzrušujícího. - Hodně se toho děje.
Chci taky vymýšlet, co si vezmu na rande.
Těším se, až mi budeš vyprávět.
To je super.
Hana dnes odjela?
NA TCHAJ-WANU, VRÁTÍM SE 28. - HANA
Ale jen do pozítří. Vrátí se osmadvacátého.
Dobře.
Co ty ten den budeš dělat?
Mám zápas.
- Exhibici. Proč? - Zápas? Sakra.
Ehm...
- Kde se to koná? - V Čibě.
- Měla bys jít. - Mám práci.
- Večer? - Ano.
Aha.
Počkej, ne, je to přes den. Potřebuju odvoz.
- Odvoz? - Jo, budu mít hodně věcí.
- Určitě můžeš poprosit spoustu kluků. - Vůbec ne.
Vezmu si taxíka.
Kdy máš potom volno?
Hned další dva dny.
To mám taky volno.
Pozveš mě na suši do Ginzy?
- Chceš? - Chci?
Řekl, že za to tričko si můžu přát cokoli.
Že?
ŠINAGAWA, TOKIO
HOTEL ŠINAGAWA PRINCE
- Ráda tě vidím. - Ciao.
Ciao.
- Vypadáš úžasně. - Květiny? Moc děkuji.
- Jsou pro tebe. - Díky.
- Je to v 39. patře. - Sluší ti to.
Až v 39. patře?
- Vážně ti to sluší. - Díky.
- Tobě taky. - Myslíš?
HARUKA OKUYAMAOVÁ HEREČKA
ZAMĚSTNANEC V OBCHODĚ NA ČÁSTEČNÝ ÚVAZEK
EMIKA MIZUKOSHIOVÁ UNIVERZITA J. F. OBERLINA
AUTOR MANGY
HANA KIMURAOVÁ PROFESIONÁLNÍ ZÁPASNICE
BASKETBALISTA
TERRACE HOUSE: TOKIO 2019-2020
DINING AND BAR TABLE 9 TOKYO
- Dobrý večer. - Dobrý den.
- Máte rezervaci? - Ano, na jméno „Durato, Giuseppe“.
Očekávali jsme vás. Tudy, prosím.
- Opatrně, prosím. - Dobře.
- Páni. - Nádhera.
Vaše místa jsou na konci chodby.
Děkuji.
To je nádhera.
Moc děkuji.
Díky.
Krásný výhled.
O takovém rande jsem snila.
Martini. Na zdraví!
Mar... Martini...
Martini.
Výborné.
Pracoval jsi dnes?
- Ráno jsem kreslil. - Aha.
Cítím se opuštěně, když nemáš čas chodit domů.
Každý den si říkám: „Dnes se nevrátí. Nebo dnes. Nebo dnes.“
Taky jsem tě moc chtěl vidět.
Chtěl jsem s tebou být víc a častěji tě vidět.
Hodně mi koukáš do očí.
- Já? - Děláš to často.
- Mám přestat? - Ne.
Běžně nosíš květiny na rande?
Je to normální?
- To ne. - Aha, dobře.
No...
mám důvod, proč jsem vybral růžové růže.
Jaký?
Slyšela jsi někdy
o různém významu červených a růžových růží?
- O významu květin. - Ne, to ne.
- Co to znamená? - Růžové...
znamenají...
novou vznikající lásku.
To je jejich význam.
Když dáš červené, jsi v tom až po uši.
A...
já tě mám moc rád.
Něco k tobě cítím.
Proto jsem ti dal ty růžové.
Nevím, jestli se mnou chceš chodit,
proto jsem vybral růžové.
- Děkuji. - Není zač.
No jo.
Taky tě mám ráda, Peppe.
- Ano? - Mám a...
Cítím, že bych se o tobě chtěla dozvědět víc.
Je mi s tebou moc hezky.
Možná potřebuji víc času na... jak to říct...
- Na rozmyšlení? - To je ono.
Upřímně,
cítím to stejně.
Chtěl jsem tě víc poznat.
Ale když jsi mi řekla, že odcházíš,
musel jsem ti to říct, dokud máme ještě čas.
Než se budeme muset rozloučit.
Viděla jsem, jak moc práce jsi měl.
A i když jsem s tebou chtěla být víc...
nechtěla jsem tě rozptylovat
- a rušit tě nebo... - Chápu.
To je moje motivace, abych pak mohl trávit čas s tebou.
To je dobrá rovnováha.
Stejně jako tohle rande,
když se mám na co těšit, pomáhá mi to lépe pracovat.
- Ráda bych tě víc poznala. - Dobře.
Nemám pro tebe teď odpověď.
Dobře, rozumím.
Jsem doma.
Vítej doma.
Sluší ti to. A...
- A? To je dárek. - Květiny?
- Od Peppeho. - Peppeho?
- Dal ti je? - Hodně se toho stalo.
- Co? - Tolik věcí.
Řekl mi, že ke mně něco cítí.
Co?
Udělalo mi to radost, ale nebyla jsem na to připravená.
Cítím, že ještě Peppeho moc dobře neznám.
Chtěla bych ho víc poznat.
Nedokázala jsem mu hned odpovědět.
To jsem mu řekla.
- Nepolíbili jste se? - Ne.
Nebyla na to vhodná chvíle. Navíc jsme seděli vedle sebe.
Byly to masivní židle.
S velkými opěrkami, nešlo se moc přiblížit.
Peppe mi řekl, že mi koupil pyžamo.
- Prosím? - Stejné jako má on.
To je super! Nebo ne?
Když jsme šly nakupovat s Hanou,
chtěla jsi Peppemu koupit dárek.
- Řekla jsi mu to? - Ne.
- Ale... - Myslím, že jsme si rozuměli.
- Nech toho! - No jo.
Je to hezké.
Moc hezké.
Je to tak dokonalé, až mě to děsí.
- Jsi ještě vzhůru? - Emika taky.
Povídaly jsme si.
- Chci vidět to pyžamo. - Jasně.
Páni, je to dokonce zabalené.
Samozřejmě, to se musí.
- Chtěl jsem ti dát opravdový dárek. - Díky.
Ty sis koupila pyžamo i s Emikou, že?
- Jo. - Hodně jsem vám to záviděl.
Tak jsem si taky koupil.
- A neodolal jsem a vzal jsem i pro tebe. - Děkuji.
Za málo.
Je to hezké.
- Že? - Moc hezké.
Mám radost.
- Je dlouhé? Bude v tom příjemně. - Samozřejmě.
- Poslední dobou je už zima! - Skvělé načasování.
Vybral jsem správnou velikost? Nejsem si moc jistý.
- Je to... - Velikost M?
Vybral jsem M?
- Jo, to mi bude akorát. - Myslíš?
Moje je mi trochu větší.
Není moc velké.
Možná trošku.
Jen o ždibíček.
- Ale je to pyžamo. - Tolik na tom nesejde.
Ven v tom nepůjdeš.
- Možná... - Možná dorosteš.
Možná v tom půjdu do obchodu.
- Jsi unavená? - Ne, ještě ne.
- Ne? - Dnes jsem se bavila.
- Ano? Já taky. - Jo.
- Co? - Prosím?
- Co je? - Nic.
Dnes si ho vezmu.
- Opravdu? - Jasně.
- Sakra! - Nevěděl jsem, čemu fandit.
No pane.
Tak blízko.
Peppe, proč?
- Už to začíná. - Bez pochyby.
Navnadilo nás to.
To napětí mezi nimi! Úžasné.
- Dobrá práce. - Skvělý vývoj.
Téměř se políbili! Peppe je milý, netlačí na pilu.
- Máš pravdu. - Jo.
- Počkat... opravdu? - „My se... políbíme?“
To bylo super!
- „Je to... Jo?“ - Ale pak najednou řekli „Co?“
- Ta scéna... - Bylo to skvělé.
- Nejlepší! - Moc hezké.
Kéž by se políbili. A pak by si řekli,
že se měli políbit u toho nádherného výhledu.
- Přesně tak. - Oh là là!
Tokuii, ty uličníku.
- Máš žízeň? - Proč nepoužiješ brčko?
Piješ to jako šóčú.
- Je to jen sodovka. - Počkat...
- To není Kuro Kirišima? - Kdepak, jen voda.
Ta scéna byla nádherná, ale předtím
- to bylo... - To bylo nečekané.
- Nevěděli jsme... - Hana byla naštvaná!
...co si Hana o Emice myslí.
„Nezdála se mi jako moc empatický člověk
a měla jsem pravdu.“
- Některé ženy spolu prostě nevyjdou. - Ne.
- Rozdíly jsou... - Nikdy se neshodnou.
A Emika se bude chtít sblížit s Ryem, zatímco bude Hana pryč.
- Má odvahu. - Emika je připravená bojovat.
- Ale jak se zeptala... - To bylo hnusné!
„Pozveš mě na suši do Ginzy?“
Trapné.
- Žertovala, že? - Upřímně v to doufám.
Ale pak zdůraznila, že jí „dluží“ večeři podle jejího výběru.
Řekla to s tak neutrálním výrazem.
Bylo to hrozné.
I kdyby to byl vtip, tak by se mi
nelíbilo, že to byla jediná varianta, se kterou přišla.
- Ani mně ne. - Taky se ptala, jestli má volno.
On odpověděl, že má zápas.
A ona přišla s tím, že potřebuje přestěhovat spoustu věcí.
- Celé to... - Prý potřebuje „siláky“.
O pomoc mohla požádat i jinak.
„Můžete mi někdo pomoct? Potřebuji přestěhovat kupu věcí.“
To by vyznělo lépe.
Vždycky jsem chtěl vidět
její temnou a pasivně agresivní povahu. A tady je.
GINZA, TOKIO
- To je dost. - Prosím?
- Čekal jsem dlouho. - Vyjela jsem dřív.
Jsem tu o deset minut dřív. Tak promiň.
Mám hlad, pojďme.
- Vážně jsi vybral Ginzu? - Ano.
Jsem v šoku, jen jsem žertovala.
SUŠI JAMAKEN
- Máme rezervaci na jméno „Tawatari“. - Jistě, vítám vás.
- Dobrý večer. - Zdravím.
Nabízíme dvě menu.
První je za 10 000 jenů a druhé za 12 000 jenů na osobu.
Vezmeme si to druhé.
Dobře, děkuji.
- Ocokuri amuse bouche. - Děkuji.
Vypadá to skvěle.
Slyšel jsem, že jste se s Hanou
nepohodly.
- Ty o tom víš? - Jo.
Aha.
- O co šlo? - Z mého pohledu
jsme měly obě pravdu.
Chápu, že když trávím čas s Rukou,
- může to z jejího pohledu... - Je to selský rozum?
...tak vypadat.
Ale nemyslím, že bych jednala špatně.
Nejhorší je, když mezi spolubydlícími panuje napětí.
- To nemám ráda. - Je to stresující.
Vycházíme teď spolu všichni skvěle a byla by škoda,
kdybyste se vy dvě hádaly.
Můžete se udobřit?
- Nemusíme se udobřovat. - Já vím, že vy se vlastně nehádáte.
- Nemáme... - Pokud máte nevyřízené účty...
Nemám co k tomu víc říct.
Myslím, že vidíme věci úplně jinak.
- Dále podáváme tuňáka hon-maguro. - Díky.
Hurá.
Výborné.
- Je to skvělé. - Chutná mi to.
- Kdy ti začíná sezóna? - Příští neděli.
Jak dlouho obvykle sezóna trvá?
Začínáme v říjnu a sezóna trvá do konce dubna nebo začátku května.
Pak budeš mít ještě méně času?
No... vlastně každý pátek, sobotu a neděli
- hrajeme venku. - Vážně?
Někdy se hraje ve středu, takže budu pryč od úterka.
Takže...
- Moc doma nebudeš. - Ne...
- Promiňte? - Ano?
Mohu vás poprosit o účet?
Tady, prosím.
- Děkujeme. - Díky.
- Díky. Bylo to skvělé. - Děkuji.
- Přijďte zas. - Rádi. Díky.
Moc díky.
Tak jsem za tričko opravdu dostala suši.
- Jsem doma. - Vítej doma. Páni, ty záříš.
Jo, nechala jsem si make-up z ringu.
Dlouho jsme se neviděli.
- Mám suvenýry z Tchaj-wanu. - Potřebuješ pomoct?
- To zvládnu. Jen si odnesu tašky nahoru. - Dobře.
No to je hromada. Vážně nechceš pomoct?
Tolik věcí.
Díky.
- Jablečný mošt? - Vypadáš odpočatě.
Právě jsem vylezl z vany.
Už jste měli omáčku hoisin?
- Nikdy. - Neznám to.
Přiletěla jsi přímo z Tchaj-wanu?
Byl to můj první kaskadérský výstup na Tchaj-wanu...
- Bavilo tě to? - Bylo to super.
Pak jsem přiletěla a měla zápas v Nagoje.
- Takže jsem přijela odtamtud. - Máš nabitý program.
- Brzy zase odjíždím. - Aha...
A kdy zase odjíždíš? Můžu ochutnat tohle?
Jasně, dej si.
Odjíždím druhého.
- To je brzy. - Já vím.
- Tolik jídla. Kdo nakupoval? - Já.
- Co budeš vařit? - Ještě se nedívej.
- Proč? - Je to překvapení.
Co? Jsi tajnůstkář.
- Co jste dělali? - Tohle je výborné.
- Co ty, Ruko? - Byl jsem na kurzu vaření.
- Tak proto tolik surovin. - Co jste se učili?
- Bude to překvapení. - Dobře, chápu.
Kde je dneska Emika?
A Ryo?
Nenechali vzkaz, tak nevím.
Možná šli někam spolu?
- Jak se má Emika? - Je v pohodě.
Já jsem...
- s ní od té doby nemluvila. - Ne?
Jen small talk, kdy jsme se míjeli.
Musela jsi přece odjet. A jak to teď vidíš?
Měla jsem čas vychladnout. Možná jsem reagovala až moc extrémním způsobem.
Moje emoce...
jsou občas silnější než já.
- Můžeš s ní normálně mluvit, ne? - Myslím, že ano.
Co se stalo mezi tebou a Peppem?
- Ehm... - Jaké bylo rande?
Copak?
- Co? Políbili jste se? - Ne, to ne.
Nepolíbili. Ale... rozumíme si.
Skoro políbili?
- Ne... - Nech ji mluvit.
Ale já...
sama nevím, co mu mám říct.
Nejsem si jistá.
Chce se mi běhat dokola.
Tak do toho. Na střechu a zpět.
Udělám kolečko.
Co? To je šílený!
- Bláznivý! - To jo.
- Já to chápu. - Nedokážu se před vámi
tvářit vážně.
Bože.
- Zkusím se nesmát děsivě. - Klidně.
Buď sama sebou. Můžeš se křenit.
- Jsem doma. - Vítej doma.
- Ahoj, Ruko.
- Jsem na tvém místě. - To nic.
- Vítej doma. - Někdo tu má radost. Jsou tu všichni.
- Jsem doma. - Vítej doma.
- Co to máš na sobě? - Vypadáš dobře.
- Vítej doma. - Ty taky.
Vypadáš jako Ital.
- Proč jste tak vyfiknutí? - Byli jsme na večeři.
- Měli jsme suši. - Kde?
V Ginze.
Pozval mě na suši do Ginzy, za to tričko.
Říkal, že mě za odměnu vezme na večeři kamkoli.
Plácla jsem „suši v Ginze“ a vyšlo to.
Vzal mě vážně.
Díky. Večeře byla skvělá.
Ty jsi úplně na obláčku. Páni.
- Pila jsi? - Jsem v nebi. Ne, dnes ne.
Vypadáš spokojeně.
- Jsem v nebi. - Jsi tak šťastná?
- Jsem. - Kvůli tomu suši?
Ne... vlastně ano. To je ono.
Suši bylo taky dobré. Jsem nadšená.
Ale ne...
Zapomněla jsem si náušnice.
Kde?
Ty s logem „CD“?
- Kde? - V restauraci?
- Nechala jsi je v restauraci? - Jo.
- Proč? Jak se ti to mohlo stát? - Bolelo to, tak jsem si je sundala.
- Bolelo to... - Přísahám, nic špatného se nestalo.
- Tak to není. Byla jsem zmatená. - Nic se nestalo.
- Přísahám, nic jsme nedělali. - Málokdy si na suši sundáš náušnice.
Musely ti vážně vadit.
Máš něco s ušima?
Ale ne.
Měla bych jim zavolat. Nechápu, jak se mi to stalo...
- Peppe, máš chvilku? - Jasně.
Jak šlo rande?
- Rande? - Čekám na vyprávění.
- Ruka taky. - Aha.
Rande bylo... fajn.
- A? - Co?
Řekl jsem jí, že se mi líbí.
Haruka vám to asi chce oznámit sama,
ale když vám to neřeknu, nebude to dávat smysl.
Na minulém rande se mi přiznala,
že chce brzy opustit dům.
- Řekla mi to prvnímu. - Ani já to nevěděl.
- Bez ní mi tu bude smutno. - Že?
Protože jsem věděl, že odchází,
chtěl jsem ji vzít na skvělé rande a říct jí o svých citech. Kdyby ne...
- Litoval bys? - Přesně tak.
Mrzelo by mě to.
Byl jsem v šoku, když mi řekla o svém odchodu.
Ale víš jak...
- budeme se přece vídat. - Jo, ale...
- Ale dřív jsi ji viděl každý den a teď... - Přesně.
Já nevím.
Všichni říkají, že se budeme vídat,
že je snadné zůstat v kontaktu. Ale je to vážně pravda?
Možná to vidím jinak jako cizinec.
Japonci mi často říkají, že se budeme vídat.
- Ale pak nic. - Myslí si, že je to zdvořilé.
I po tomhle pořadu...
- Spolu se určitě uvidíme. - ...chci vás vídat oba.
A bojím se, že to tak dopadne i s Harukou.
Že ji už neuvidím, když spolu nebudeme bydlet.
I když bych se o to vážně snažil.
Chápu. Řekl jsi jí všechno, co jsi chtěl?
Jo, ničeho nelituji. Řekl jsem jí vše.
A bylo to skvělé rande, bez ohledu na to, co bude dál.
Byl to perfektní bar.
Kdo ví, co se stane?
Kdo ví?
Jsem si jistý, že spolu o tom ještě budeme mluvit.
A až se to stane...
Snad se to vyjasní.
Nedáš si vodu?
Nebo raději čaj?
Ten samý čaj?
- Ještě mi zbylo. - Je horký?
- Jo. Nebo chceš studený? - Ne, dám si teplý čaj.
- Díky. - Je ještě horký.
Díky.
Takže včera jsi byl s Emikou na večeři?
- Ano. - Jaké to bylo?
Mluvili jsme o vás dvou.
Vážně? O čem?
Navrhnul jsem, že by bylo dobré si to vyříkat.
A ona odpověděla, že to už není potřeba.
- To řekla? - Nemyslí si, že je nutné
- něco dál řešit. - Vážně?
- Přišlo mi, že už na to zapomněla. - Fakt?
Pro mě to bylo vážně nepříjemný.
Nemá smysl se tím trápit. Musíš to nechat plavat.
Dobře, nebudu se tím stresovat.
- To bude nejlepší. - Ale upřímně, pokud ji někdy uvidím...
dělat něco zvláštního, budu se muset ozvat.
Uvidíme.
- Vítej doma. - Jsem doma.
- Vítej doma. - Vítej doma.
- Můžu ochutnat?
Všichni jedí pohromadě.
- Už jsi jedl? - Ano.
Co jsi měl?
Měl jsem smaženou rýži a gjózu. Asi v šest večer.
- Dobrá volba. - Nemáš hlad?
Snědl jsem jen polovinu porce.
- Proč? - Zbytek zůstal v lednici.
Jsem hodně nervózní.
- Nemám chuť k jídlu. - Proč?
- Zítra mám termín. - Aha.
Ale vše jde podle plánu.
- Kde je Ryo? - Asi odjel.
- Neviděli jsme ho. - Haló, Ryo?
Co dělá?
Pardon, že to vytahuji.
- To nevadí. - Nemáš na mě chviličku?
Jasně, mám.
Budeme tady?
- Tady ne... - Tady?
- Raději nahoře. To bude lepší. - Ale už jsi tady.
- Prosím. - Tak jdeme.
Hned jsem tu.
Dáš si koktejl?
- Ne. Vezmu si cider. - Dobře.
Tvůj cider.
To bylo trapné.
- Jsi v pořádku? - Bože...
Bylo to vážně trapné.
Hodně přes čáru.
- Že ano? - Znechutilo mě to.
Šokovalo mě, že do toho Ryo šel.
Ona si chtěla zachránit tvář tím,
že nečekala, že opravdu půjdou do Ginzy.
Proč to ale řekla ten den?
- Přesně. - Máš pravdu.
Kdyby to tak bylo, mohla to říct dřív.
- „Vážně tam jdeme? Jen jsem žertovala.“ - Přesně.
Naplánovali si schůzku v Ginze.
Zvykla si, že ji zvou na večeře.
- To ano. - Že?
Přinesli to nádherné suši a ona skoro nehnula brvou.
- Přesně tak. - A když přinesli nigiri...
- Každého by to odrovnalo. - Ten tuňák byl mimořádný.
- Perfektní nigiri. - Nadchni se!
Zaujala tě jeho hedvábnost?
- Vypadal výborně. - Dokonale.
Ukaž víc nadšení.
A ta věc s náušnicemi...
- To bylo nejhorší. - Šokující.
- Bylo to... - Šílenost.
Moc vyváděla kvůli páru náušnic.
A všichni kolem si pomysleli:
„Co jsi dělala,
- že sis musela sundat náušnice?“ - Přesně.
- Byl to útok na Hanu. - Ano?
Musela se po předchozím střetnutí cítit poražená.
A po večeři měla pocit, že zabodovala.
Proto byla nadšená. Ne kvůli Ryovi.
A není možné,
že se Emika prostě bavila a tetelila se radostí?
- Vůbec ne. - Nepravděpodobné.
Kdyby to tak bylo, tak by jim řekla, že to bylo skvělé a že by měli jít taky.
- „Něco si o té restauraci přečtěte.“ - Jo, nebo: „Bylo to skvělé, že Ryo?
Měli bychom tam jít všichni.“
A rozhodně neměla říkat, že je v nebi.
- Fuj. - Bylo to trapné.
- Byl to útok. - Přesně tak.
A k tomu to její pobrukování.
Jsem ráda, že nepracujeme ve stejném pánském klubu.
Kdyby ano, nutilo by mě to pracovat víc.
Ale nechtěla bych s ní žít.
To by tě motivovalo?
- Má dcera je moudrá. - Drsná.
Máš pravdu. Je to byznys, museli bychom prostě přidat.
Je jasné, že Haně to došlo.
- Pochopitelně. - Je to jasný útok.
Chci, aby to Ryo urovnal.
- Neudělal nic špatně. - Jo...
- Uvědomuje si, co se děje. - Ano? Proč vybral Ginzu?
Určitě je mu to jasné.
Ale je v televizi, takže souhlasil.
„10 nebo 12 tisíc jenů? To je fuk, třeba to dražší.“
Musel. Copak měl na výběr?
Nemohl v tu chvíli říct: „Hlavně ne suši.“
Vůbec jsme neviděli Ruku.
Asi nedáváš pozor, byl na kurzu vaření.
- No jistě. - Co to mělo být?
Dělal kolem toho humbuk.
Asi se naučil dobré jídlo. Co když je to...
to čínské jídlo?
Jak se to jmenuje?
Mniši... hmm...
- Tokuii? - Je rozrušený.
Mladí mniši cestují daleko, aby tu polévku ochutnali.
- Takové jídlo existuje? - Ano.
Legendární polévka?
Přesně. Musel se ji naučit.
Nasypou spoustu ingrediencí do hliněného kotlíku, co?
Řekl, že to bude překvapení. Ale neviděli jsme ho nic dělat.
Ne.
Jen říkal: „Ještě se nedívej.“
To byla vážně dobrá imitace.
Jste podobně staří a jsi slušný herec.
Vnitřně se s Rukou ztotožnil a je připraven to ukázat.
Pro své vlastní dobro by ses ho měl zbavit.
- Ahoj. - Čau.
- Ahoj. - Ahoj.
Hledali jsme tě.
- Postrádají mě? - Jo.
To mi dělá dobře.
Ryo, chceme si s Harukou promluvit.
Dobře.
- Fajn. - Nevadilo by ti...
Všichni na tebe čekají na střeše.
No jasně, pardon. Nepochopil jsem to.
- Omluvte mě. - Měj se hezky.
- Jsou na střeše. - Omluvte mě.
- Ryo je vtipný. - To jo.
- Takže... - Ano.
Chtěla jsem ti odpovědět na náš rozhovor z baru.
- A já myslel, že je to o Pokémon GO. - Co?
- O Pokémon GO? - Dělám si legraci.
- Jasně. - Takže...
- Jsou to asi tři dny. - Ano.
V tu chvíli jsi mě tak překvapil, že jsem nedokázala odpovědět.
Musela jsem si odpověď promyslet.
A po důkladném zvážení...
TERRACE HOUSE: TOKIO 2019-2020
Překlad titulků: Jan Tvrdík